Igal aastal naudivad Texase pruuni tarantli (Aphonopelma hentzi) hordid jahedamaid temperatuure Ameerika Ühendriikide lõunaosas endale sobiliku paarilise leidmiseks. Asjatundjad ennustavad, et 2024. aasta ei erine palju eelnevatest.
Need rusikasuurused ämblikud on laialt levinud Texases ja New Mexico osariigis ning Arizonas Sonorani kõrbes. Kuid just sellistes kohtades, nagu näiteks Colorados, teevad need ämblikud end täielikult nähtavateks.
Kuigi enamik inimesi neid tavaliselt ei märka – tarantel on küll uudishimulikult aga siiski arg loom, kellel on tõepoolest hirmuäratav maine. Reeglina püsivad nad maapinna lähedal varjudes päeva ajal kuhu vaid saab – erinevates mahajäetud urgudes näiteks. Üldjuhul ilmuvadki nad sealt välja öösiti, et maiustada mõne putuka või pista nahka mõni pisem näriline.
See kõik aga muutub augusti lõpust oktoobrini. Sügavamad instinktid ajendavad isaseid tarantleid välja tulema oma varjualustest ja võtma ette retki avatud maastikul, et püüda tähelepanu igalt paaritumiseks valmis olevalt emaselt. Kas sellest tuleb pulmaöö või paneb emane isase lihtsalt nahka, sõltub juba õhtuks kujunenud meeleoludest.
See on midagi enamat kui lihtsalt kiire aeg õnnelike ämblike jaoks – isased katavad umbes kilomeetripikkuse vahemaa, et paarituda hooajal enam kui 100 emasega.
Viljastatud munakookoneist tuleb ilmale tuhandeid järglasi, kellel kulub ema valvsa pilgu all – või täpsemalt: kõigi tema ema kaheksa silma all – umbes 45 kuni 60 päeva, et valmida.
Kui tarantlite hordide jaoks on selline hiline kevad nagu pidustuste hooaeg, siis arahnofoobidele (ämbliku hirmu all kannatajatele) võib see tunduda paraja õudusnägemusena. Ent kui arvestada, et nad on pesapallisuurused, tuleks seda pigem heaks pidada – nad satuvad nimelt palju väiksema tõenäosusega läbi pisikeste pragude siseruumidesse ekslema. Nende väiksemaid liigikaaslasi on seal suurem võimalus kohata ja ka need on juba piisava suurusega, et ämblikuhirm nahka tuleks.